![](https://www.sportextra.ro/wp-content/uploads/2024/07/Captură-de-ecran-din-2024-07-17-la-09.09.00-1024x851.png)
Editorial | Andrei Niculescu
Plecarea lui Gareth Southgate de pe banca ”naționalei” Angliei sună ca o eliberare. Dar, în același timp, sună și ca o eliberare a unui set de probleme pe care șefii federației de la Londra vor trebui să le rezolve. Și asta pentru că Southgate a fost, până la acest turneu final, un exelent paratrăsnet, captând toate fulgerele, a se citi criticile, venite dinspre marea masă a fanilor britanici.
Paradoxal, deja fostul selecționer al Angliei n-a întâmpinat o presă atât de ostilă precum a avut, de exemplu, dincolo de Canalul Mânecii. Sau precum ar fi fost poate normal, ținând cont de percepția publică de peste tot. Hashtag-ul ”SouthgateOUT” a fost foarte prezent pe rețelele de socializare, dar mai puțin activ în paginile ziarelor, altfel extrem de virulente cu alte personaje, gen Ten Hag, ce a fost nevoit să suporte destul vitriol din partea tabloidelor. ”Mirror”, un tabloid suficient de veninos în multe situații, scria luni, a doua zi după finala de la Berlin: ”Southgate`s real triumph? He`s made England believe in itself again!”. Cu alte cuvinte adevăratul triumf al lui Southgate a fost că i-a făcut pe englezi să creadă din nou în ei. Asocierea cuvântului ”triumf” la parcursul antrenorului de 53 de ani pe banca echipei naționale a Angliei mi se pare un pic exagerată, câtă vreme noțiunea respectivă nu prea poate fi asociată unor finale pierdute. Inclusiv cea pentru locul 3 la Mondialul din 2018, despre care nu se prea vorbește, fiind considerată irelevantă în comparație cu celelalte două finale de European.
PRO ȘI CONTRA SELECȚIONERULUI
Ce-i drept aici poate exista o discuție. Am fost curios să văd cum s-a situat Anglia la turneele finale din ultimii 40 de ani. Și am descoperit, spre surprinderea mea, unele la care pur și simplu nu s-a calificat, 1984, 1994, 2008, altele la care n-a ieșit din grupă, altele la care a prins ”sferturile” și doar două semifinale, în 1990 și-n 1996, când selecționeri au fost Sir Bobby Robson și Terry Venables. După venirea lui Southgate, în 2016, bilanțul a fost: o finală mică de Mondial (sau semifinală dacă preferați) și două finale de European. Mult mai bine, așadar.
Și-atunci de ce această senzație că Southgate a fost veriga slabă a acestei echipe naționale? Ideea că a avut pe mână cea mai bună ”marfă” din ultimii 40 de ani e combătută de unii care spun, cu oarecare temei, că și-n 1990 și-n 1996 și-n 2004 au fost generații de excepție, iar rezultatele majore tot n-au venit. Sunt păreri și păreri, ceea ce nu au avut însă cei care au stat pe banca selecționatei Angliei înaintea lui Southgate a fost o întrecere internă precum este Premier League în această perioadă. În care se vede un fotbal cum nu exista acum 20 sau 40 de ani și-n care nume importante joacă mult mai bine decât o fac în tricoul primei reprezentative. Iubitorul englez de fotbal, că e din Manchester, din Liverpool, Newcastle sau Birmingham, are acum o altă percepție despre fotbal față de acel ”kick and run” din trecut, când lovitura cu cotul era aclamată, iar cornerul era primit de tribună ca o veritabilă mărire de salariu. Astăzi cluburile din Anglia joacă modern, european, un desen plăcut ochiului, ce a aglutinat și vechile caracteristici ale fotbalului britanic, dar pe care le-a subordonat. E cumva logic ca oamenii să considere că echipa națională a țării care dă pe Manchester City, Arsenal, Liverpool, care adună sub steagul său pe golgheterul din Bundesliga, pe cel mai bun jucător din La Liga și pe cel mai bun din Premier League, dar și care are un lot ce depășește miliardul ca valoare de piață, nu se poate prezenta cu un astfel de joc la un turneu final la care, prin prisma celor de mai sus, pleca drept principală favorită.
Cel care l-a învins pe Southgate, spaniolul De La Fuente, a făcut-o cun un lot mult mai slab din punct de vedere valoric. Spania a fost însă o echipă cu o identitate suficient de clară, ceea ce despre Anglia nu se poate spune. Care a fost identitatea Angliei la acest turneu final? Cea din grupe, cea din semifinala cu Olanda, când, toată lumea admite, a făcut cel mai bun joc de la Euro, ori cea din finală, când, speriat de ceea ce înseamnă Spania, Southgate s-a decis să schimbe ce fusese bun și să revină la ceea ce fusese îndoielnic.
Prestația unui selecționer la o echipă națională de tipul Angliei este judecată prin prisma turneelor finale. Acolo unde Anglia a jucat mai bine de jumătate din partide contra unor adversari mai slabi cotați. De exemplu, doar la acest European, Anglia a întâlnit, după grupă, o ocupantă a locului doi, o ocupantă a locului trei și încă o ocupantă a locului trei. Iar la cele 4 turnee finale cu Southgate selecționer, a câștigat doar cu Germania, dintre echipele de prim rang cu care s-a întâlnit.
O PLECARE CE ADUCE ALTE PROBLEME
Ca să n-o mai lungesc, plecarea lui Southgate vine ca o eliberare. Poate și pentru el. Dar asta nu înseamnă că problemele Angliei se vor rezolva cât ai zice ”fish and chips”. Prima problemă ce se ivește acum e legată de numele celui care va prelua locul rămas vacant. Englezii s-au cam fript cu străinii Eriksson și Capello și sunt mai degrabă reticenți la ideea de a merge pe mâna unui non-englez. Deși creșterea în valoare și calitate a Premier League se datorează tehnicienilor străini aproape în totalitate. Pe de altă parte, școala de antrenori britanică n-a produs cine știe ce de la Robson și Venables încoace, astfel că dilemele sunt servite. În același timp, cei doi străini amintiți n-au avut mari legături cu Premier League spre deosebire de numele vehiculate azi, Tuchel și Pochettino, plus visele îndrăznețe numite Guardiola sau Klopp, de ce nu Ancelotti. Care, da, sună foarte bine, dar, în același timp au și o cotă de piață mult peste ce poate oferi federația de la Londra, dincolo de faptul că nu se știe foarte clar dacă ar vrea să abandoneze fotbalul la nivel de club pentru a plonja în cel de ”națională”, ce e cu totul altceva.
Varianta cea mai la îndemână pare Graham Potter. Care, fiind liber de contract, e mai lesne de adus. Numele lui Eddie Howe e și el pe placul multora, însă e greu de crezut că Newcastle, care l-a confirmat pentru sezonul viitor în ciuda ratării participării în Europa, va accepta prea ușor să rămână fără antrenor exact când echipa a început pregătirile. Mai există, și e destul de plauzibilă, varianta Lee Carlsley, selecționerul de la ”tineret” (campion european în vara trecută), fie și ca interimar în această toamnă pentru Liga Națiunilor și mai apoi în primăvară, pe ideea că din vara viitoare poate se vor ”elibera” unele nume mai grele.
Ca o concluzie, dacă tot am citat mai sus din ”Mirror”, cred că merită să termin cu ceea ce spune BBC: ”Southgate merită tot respectul din lume, dar n-a fost acel învingător de care Anglia are nevoie”.